ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ

                          ОГЛЯДОВИЙ ЛИСТ

                      22.01.2007  N 01-8/25

                                      Господарські суди України

         Про практику застосування господарськими судами
       законодавства про захист прав на об'єкти авторського
                      права і суміжних прав

         (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному
            порядку Вищим господарським судом України)

     У порядку інформації  та  для  врахування  у  розгляді  справ
надсилається огляд вирішених господарськими судами справ у спорах,
пов'язаних  із  захистом  прав  на  об'єкти  авторського  права  і
суміжних  прав,  судові  рішення  з яких переглянуто в касаційному
порядку Вищим господарським судом України.

     1. Відтворення  твору,  запис  (звукозапис,   відеозапис)   і
публічне  сповіщення  (доведення  до загального відома) є окремими
самостійними способами використання твору,  і ототожнивши їх та не
визначившись   у  зв'язку  з  цим,  яке  саме  порушення  допущено
відповідачем та яка саме сума компенсації  має  бути  сплачена  за
кожне з порушень,  суд, зокрема, припустився неповного дослідження
обставин   справи,   які   складають   фактичну   основу   спірних
правовідносин.

     Підприємство (організація  колективного  управління майновими
правами суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав,  далі -
Підприємство)  звернулося  до  господарського  суду  з  позовом до
Телекомпанії про стягнення  компенсації  за  порушення  авторських
прав за кожний спосіб використання спірних творів та штрафу.

     Рішенням місцевого  господарського  суду,  залишеним без змін
постановою  апеляційного  господарського  суду,  позов  задоволено
частково:  з Телекомпанії на користь позивача стягнуто компенсацію
за порушення майнових авторських прав;  судові витрати пропорційно
розміру   задоволених  позовних  вимог;  в  іншій  частині  позову
відмовлено.  Названі  рішення  попередніх  судових   інстанцій   з
посиланням на приписи статей 11, 15, 31, 47, 49, 52 Закону України
"Про авторське право і суміжні права" ( 3792-12 ) (далі  -  Закон)
мотивовано   порушенням   відповідачем  майнових  авторських  прав
позивача під  час  трансляції  новорічної  вистави  без  одержання
відповідного  дозволу позивача,  що є підставою для стягнення суми
компенсації в порядку статті 52 Закону.

     Судовими інстанціями у справі встановлено, що:
     - за  угодами  на управління майновими правами,  укладеними в
2002 році Підприємством та  певними  власниками  авторських  прав,
позивачеві  було  передано  виключні права на управління майновими
правами авторів на твори,  що створені та будуть створені під  час
дії цих угод;
     - літературний  сценарій  та  музику  до  певної   новорічної
вистави (далі - спірні твори) було створено під час дії зазначених
угод,  а на підставі заяв  авторів  від  04.10.2004  зареєстровано
права на ці твори;
     - на відеокасеті із записом  трансляції  07.01.2005  авторами
зафіксовано факт публічного сповіщення відповідачем спірних творів
шляхом передачі в ефір зазначеної новорічної вистави;
     - Підприємство    не   надавало   Телекомпанії   дозволу   на
використання спірних творів;
     - в  процесі розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги,
мотивуючи   це   тим,   що   відповідач   є   загальнонаціональним
україномовним   каналом,   має   чисельну   слухацьку   аудиторію,
популярність і високий рейтинг програм серед глядачів. З огляду на
це  компенсація  повинна становити 100 мінімальних заробітних плат
за кожне з трьох неправомірних використань твору, а саме: публічне
сповіщення, запис, відтворення.

     Причиною спору  в  даній  справі  стало питання про наявність
порушення  майнових  авторських  прав  Підприємства  та  стягнення
відповідних компенсацій.

     Відповідно до  частини  першої  статті  47 Закону ( 3792-12 )
суб'єкти авторського права і (або) суміжних прав  можуть  доручати
управління  своїми  майновими  правами  організаціям  колективного
управління.

     За змістом  статті  49  Закону  (  3792-12   )   до   функцій
організацій колективного управління належить,  зокрема, погодження
з особами,  які використовують об'єкти авторського права  і  (або)
суміжних  прав,  розміру  винагороди  під  час укладання договору;
вчинення інших дій, передбачених чинним законодавством, необхідних
для  захисту прав,  управління якими здійснює організація,  в тому
числі звертатися до суду за захистом  прав  суб'єктів  авторського
права і (або) суміжних прав відповідно до статутних повноважень та
доручення цих суб'єктів.

     Таким чином,  з урахуванням  досліджених  доказів  -  угод  з
авторами,   заяв   авторів,  довідок  про  належність  авторів  до
авторсько-правової організації,  господарськими  судами  правильно
визначено,  що  Підприємство є компетентним суб'єктом звернення до
суду  за  захистом  порушених  авторських   прав   відповідно   до
повноважень, переданих авторами за названими угодами на управління
майновими правами.

     В абзаці п'ятому статті 1 Закону ( 3792-12  )  визначено,  що
виключне  право  -  це  майнове  право особи,  яка має щодо твору,
виконання, постановки, передачі організації мовлення, фонограми чи
відеограми авторське право і (або) суміжні права,  на використання
цих об'єктів авторського права і (або) суміжних прав лише нею і на
видачу  лише цією особою дозволу чи заборону їх використання іншим
особам у межах строку, встановленого цим Законом.

     Згідно з частиною першою статті 15  Закону  (  3792-12  )  до
майнових  прав  автора  (чи іншої особи,  яка має авторське право)
належать:  виключне право на використання твору; виключне право на
дозвіл або заборону використання твору іншими особами.  А згідно з
частиною третьою цієї  статті  виключне  право  автора  (чи  іншої
особи, яка має авторське право) на дозвіл чи заборону використання
твору іншими особами дає  йому  право  дозволяти  або  забороняти,
зокрема:

     1) відтворення творів;

     2) публічне виконання і публічне сповіщення творів.

     Разом з  тим,  приймаючи  рішення  про  часткове  задоволення
позову,  місцевий господарський суд виходив з факту неправомірного
публічного відтворення відповідачем запису названої вистави, у той
час коли суд апеляційної інстанції кваліфікує дії відповідача щодо
передачі   в  ефір  трансляції  цієї  вистави  як  несанкціоноване
повторне оприлюднення спірних творів.

     Водночас відповідно  до   наведених   у   статті   1   Закону
( 3792-12 ) дефініцій термінів:
     відтворення - це виготовлення одного або  більше  примірників
твору,  відеограми,  фонограми  в будь-якій матеріальній формі,  а
також  їх  запис  для  тимчасового  чи  постійного  зберігання   в
електронній (у тому числі цифровій), оптичній або іншій формі, яку
може зчитувати комп'ютер;
     запис (звукозапис,  відеозапис)  -  це  фіксація за допомогою
спеціальних  технічних  засобів  (у  тому  числі  й  за  допомогою
числового   представлення)  на  відповідному  матеріальному  носії
звуків і (або) рухомих  зображень,  яка  дозволяє  здійснювати  їх
сприйняття,  відтворення  або сповіщення за допомогою відповідного
пристрою;
     публічне сповіщення  (доведення  до  загального  відома) - це
передача за згодою суб'єктів авторського права  і  (або)  суміжних
прав  в  ефір  за допомогою радіохвиль (а також лазерних променів,
гама-променів тощо),  у тому числі з використанням супутників,  чи
передача  на  віддаль  за  допомогою  проводів або будь-якого виду
наземного  чи  підземного  (підводного)  кабелю   (провідникового,
оптоволоконного та інших видів) творів, виконань, будь-яких звуків
і (або) зображень,  їх записів у фонограмах і відеограмах, програм
організацій  мовлення  тощо,  коли  зазначена  передача  може бути
сприйнята необмеженою кількістю осіб у різних місцях, віддаленість
яких  від  місця  передачі  є  такою,  що  без зазначеної передачі
зображення чи звуки не можуть бути сприйняті.

     Зі змісту  наведених  законодавчих  приписів   випливає,   що
відтворення,  запис  і публічне сповіщення є окремими самостійними
способами використання твору, в той час коли господарськими судами
помилково ототожнено названі порушення майнових авторських прав на
твір  та  не  визначено,  які   саме   порушення   було   допущено
відповідачем та яка саме сума компенсації має бути відшкодована за
кожне порушення.

     Таким чином,    господарські    суди,    визначаючи    розмір
компенсації,  що  підлягає  стягненню  з  відповідача за порушення
авторського права,  вичерпно не з'ясували характер та зміст  таких
правопорушень,  що  призвело  до  неповного  дослідження  обставин
справи,  які складають фактичну основу  спірних  правовідносин  та
порушили норми матеріального права,  що визначають правопорушення,
які можуть  бути  допущені  під  час  неправомірного  використання
творів авторів.

     З огляду на викладене Вищий господарський суд України передав
справу  на  новий  розгляд  до  суду  першої  інстанції  з   метою
встановлення  того,  які  саме  порушення  авторського  права було
допущено відповідачем, які суми відшкодувань необхідно стягнути за
кожне  порушення та,  виходячи з них,  - визначення загальної суми
компенсації.

     2. Якщо права інтелектуальної власності передано на  підставі
договору,  для  правильного визначення суб'єкта авторських прав на
певні твори необхідно встановити обсяг відповідних прав, переданих
за договором.

     Товариство звернулося  до  господарського  суду з позовом про
стягнення з  Підприємства  компенсації  за  порушення  авторського
права  та  про  зобов'язання  відповідача  опублікувати  у засобах
масової інформації резолютивну частину рішення з даного спору.

     Рішенням місцевого господарського суду у  задоволенні  позову
відмовлено.  Назване рішення з посиланням на приписи статей 8, 11,
14 Закону  України  "Про  авторське   право   і   суміжні   права"
( 3792-12  )  (далі  -  Закон)  мотивовано  відсутністю  порушення
авторських майнових прав позивача на  спірні  твори  в  зв'язку  з
недоведеністю наявності в нього таких прав.

     Постановою апеляційного   господарського  суду  рішення  суду
першої  інстанції  з  даного  спору  змінено;   позов   задоволено
частково:  з  Підприємства  на  користь  Товариства  стягнуто суму
компенсації за порушення авторського права  позивача,  а  в  іншій
частині позовних вимог відмовлено.

     Судовими інстанціями у справі встановлено, що:
     - 24.02.2003 Підприємством та Товариством  укладено  договір,
предметом якого є виготовлення та випуск імідж-календаря;
     - за умовами цього  договору  відповідач  передав  позивачеві
право  на  випуск  імідж-календаря  за патентом від 31.08.1998,  а
позивач на підставі договорів  із  замовниками  реклами  виготовив
оригінал-макети  рекламних  сторінок  імідж-календаря,  що являють
собою поєднання найменування,  логотипу та фотографічних зображень
відповідних замовників;
     - Товариство    як    роботодавець     авторів     зазначених
оригінал-макетів є суб'єктом авторських майнових прав на ці твори;
     - на  оригіналі  випущеного  імідж-календаря  позивачем  було
помилково зазначено авторство Підприємства;
     - у виготовленні іншої друкованої продукції - Календаря  "Д."
та   Календаря   "Ф."   відповідачем  без  дозволу  позивача  було
використано оригіналмакети імідж-календаря;
     - Державним     департаментом    інтелектуальної    власності
зареєстровано авторські  майнові  права  Підприємства  на  твір  -
Календар "Ф.", про що видано свідоцтво від 20.09.2004.

     Причиною спору  в  даній  справі  стало питання про наявність
порушення майнових авторських прав Товариства на спірні твори.

     Статтею 50 Цивільного кодексу України ( 435-15  )  порушенням
авторського  права  і  (або)  суміжних  прав,  що дає підстави для
судового захисту, визнано, зокрема, вчинення будь-якою особою дій,
які  порушують  майнові  права суб'єктів авторського права і (або)
суміжних прав,  визначені статтями 15,  39,  40 і 41 цього  Закону
( 3792-12  ),  з урахуванням передбачених статтями 21-25,  42 і 43
цього Закону обмежень майнових прав.

     Згідно з приписами частин першої,  третьої статті  15  Закону
( 3792-12  )  до  майнових  прав  автора (чи іншої особи,  яка має
авторське право) належать:  виключне право на використання  твору;
виключне  право  на  дозвіл або заборону використання твору іншими
особами.  Виключне право автора (чи іншої особи, яка має авторське
право) на дозвіл чи заборону використання твору іншими особами дає
йому право дозволяти або забороняти  будь-яке  використання  твору
іншими особами.

     Відповідно до   статті   7  Закону  (  3792-12  )  суб'єктами
авторського права є автори творів,  зазначених  у  частині  першій
статті 8 цього Закону,  їх спадкоємці та особи,  яким автори чи їх
спадкоємці передали свої авторські майнові права.

     Статтею 435   Цивільного   кодексу   України   (   435-15   )
передбачено,  що  первинним  суб'єктом  авторського  права є автор
твору,  у той час коли суб'єктами авторського права є  також  інші
фізичні та юридичні особи, які набули право на твори відповідно до
договору або закону.

     Суд першої інстанції як на мотив відмови у позові послався на
недоведеність  позивачем  наявності  у  нього  виключних  майнових
авторських прав на  спірні  оригінал-макети.  Зазначений  висновок
було спростовано судом апеляційної інстанції посиланням на частину
другу статті 16 Закону ( 3792-12 ), за якою виключне майнове право
на  службовий твір належить роботодавцю,  якщо інше не передбачено
трудовим договором   (контрактом)   та   (або)   цивільно-правовим
договором між автором і роботодавцем.

     Однак наведені  висновки  попередніх  інстанцій  слід вважати
передчасними як такі,  що зроблені за неповної  оцінки  наявних  у
матеріалах справи доказів.  Так, аналіз змісту договору, предметом
якого є випуск імідж-календаря,  може  свідчити  про  наявність  у
відповідача авторського права на об'єкт цього договору,  складовою
частиною якого є спірні оригінал-макети рекламних сторінок. Відтак
для  правильного  визначення  суб'єкта  авторських  прав на спірні
твори необхідно встановити обсяг прав  інтелектуальної  власності,
які  були  передані  за  названим договором.  Проте цей договір як
підставу набуття авторських прав на спірні спори судові  інстанції
не досліджували.

     Крім того,  у  встановленні  факту  використання відповідачем
спірних оригінал-макетів імідж-календаря судовими інстанціями було
порушено  засади  всебічного,  повного  і об'єктивного дослідження
обставин справи і  ухвалення  законних  та  обґрунтованих  судових
рішень.

     Згідно з  вимогами  статті  41  Господарського процесуального
кодексу України ( 1798-12 ) для роз'яснення питань,  що  виникають
при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань,
господарський суд призначає судову експертизу.

     У підпункті  2.3  пункту  2  рекомендацій   президії   Вищого
господарського суду    України    від   10.06.2004   N   04-5/1107
( v1107600-04 ) "Про деякі питання  практики  призначення  судових
експертиз  у  справах  зі  спорів,  пов'язаних  із  захистом права
інтелектуальної власності" зазначено,  що для роз'яснення  питання
про  можливе  використання чужого твору без згоди автора (чи іншої
особи,  яка має авторське право),  зокрема,  у формі  плагіату  чи
піратства  у сфері авторського права і (або) суміжних прав,  судам
необхідно призначати судову експертизу і  доручати  її  проведення
спеціалістам  у галузі літературознавства,  мистецтвознавства тощо
залежно від об'єкта авторського права і (або) суміжних прав.

     Проте у вирішенні даного спору господарські суди на  підставі
самостійного  порівняння  наявних  у матеріалах справи примірників
календарів   дійшли   висновку   про   відтворення    відповідачем
оригінал-макетів імідж-календаря  на  сторінках Календарів "Д." та
"Ф.",  перебравши на себе не  притаманні  суду  функції  експерта.
Разом з тим,  судові інстанції,  зокрема апеляційний господарський
суд,  з належною повнотою не встановили та не  ідентифікували,  що
саме  являє  собою кожний з оригінал-макетів як об'єкт авторського
права.

     Оскільки касаційна  інстанція  згідно   з   частиною   другою
статті 111-7   Господарського   процесуального   кодексу   України
( 1798-12 ) не має  права  встановлювати  або  вважати  доведеними
обставини,   що  не  були  встановлені  у  рішенні  або  постанові
господарського суду  чи  відхилені  ним,  вирішувати  питання  про
достовірність  того  чи іншого доказу,  про перевагу одних доказів
над іншими,  а також збирати нові докази або додатково  перевіряти
докази,  Вищий  господарський  суд України передав справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

     За новим  розглядом  справи  суд  першої  інстанції   одержав
вказівки   Вищого  господарського  суду  України  щодо  з'ясування
обставин,  зазначених у цій постанові  та  вирішення  питання  про
призначення експертизи об'єктів інтелектуальної власності.

     3. Роз'яснення  питань  щодо встановлення фактичних обставин,
пов'язаних з використанням відповідачем зі справи  такого  об'єкту
авторського права,  як база даних (компіляція даних),  потребувало
спеціальних  знань,  а  відтак  призначення   у   справі   судової
експертизи.

     Товариство "І."  звернулося  до господарського суду з позовом
про стягнення з Товариства "С.",  Товариства "Р." та  Підприємства
компенсації за порушення майнових авторських прав.

     Рішенням місцевого  господарського  суду,  залишеним без змін
постановою апеляційного господарського суду, припинено провадження
в  частині позовних вимог до Товариства "Р." та Підприємства,  а в
задоволенні позову до Товариства "С." відмовлено.

     Прийняті судові рішення мотивовано тим,  що  авторське  право
упорядника   збірника  не  перешкоджає  іншим  особам  здійснювати
самостійний підбір або розташування  тих  самих  творів  та  (або)
інших  даних  для  створення  своїх творів,  а правова охорона баз
даних не поширюється на самі  дані  чи  інформацію  і  не  зачіпає
будь-якого  авторського  права,  що  відноситься до самих даних чи
інформації, які містяться у базі даних.

     Попередніми судовими інстанціями встановлено, що:
     - 03.07.2000  Товариством  "І."  і  Товариством "N." укладено
авторський договір,  предметом якого є створення комп'ютерної бази
даних  "С."  (далі - База даних "С.") та підтримання її за змістом
та обсягом в актуальному стані;  відповідно до умов цього договору
база даних створюється у співавторстві;
     - згідно  з  наказом  Товариства  "N."  на   виконання   умов
названого  договору  зобов'язано працівника товариства Л.  (далі -
фізична особа Л.) здійснити роботу з впорядкування та розташування
складових  частин інформації,  визначено винагороду автору та його
немайнові авторські права;
     - рішенням Держпатенту зареєстровано авторське право фізичної
особи Л. на твір - Базу даних "С.", про що видано свідоцтво;
     - 05.02.2004  громадянином  Н.  (далі  - фізична особа Н.) та
Підприємством укладено договір про  передачу  майнових  авторських
прав, відповідно до умов якого фізична особа Н. (автор) - передала
Підприємству  виключні  майнові  права  на  використання   об'єкту
інтелектуальної власності - програмного продукту "І." (далі - База
даних "І.");
     - на підставі договору від 05.02.2004 Держпатент зареєстрував
за Підприємством авторське право на службовий твір  -  Базу  даних
"І.", про що видав відповідне свідоцтво;
     - 01.05.2003  Підприємством  і  Товариством   "Р."   укладено
ліцензійний договір про передачу невиключного авторського права на
твір,  відповідно до умов якого Підприємство  передало  Товариству
"Р." право на використання твору (База даних "І.");
     - 20.10.2003 Товариством "Р." та  Товариством  "С."  укладено
ліцензійний договір про передачу невиключного авторського права на
твір,  відповідно до умов якого Товариство "Р." надало  Товариству
"С."  дозвіл  на  використання об'єкта інтелектуальної власності -
Бази даних "І.";
     - Товариство "С." розповсюджувало Базу даних "І." на оптичних
носіях в упаковці, на якій видавцем зазначено Товариство "Р." ;
     - позивач  обґрунтовує  свої  вимоги посиланням на те,  що до
Бази даних "І." без достатніх на те  підстав  включено  твір  База
даних "С.", майнові авторські права на який належать йому;
     - згідно з рішенням місцевого районного суду  від  31.08.2004
зі  справи N 2-794 (яке набрало законної сили) за позовом фізичної
особи Л.,  Товариства "І.",  Товариства "N." до  Товариства  "Р.",
треті особи - Підприємство,  Державний департамент інтелектуальної
власності Міністерства освіти і науки України:
     власником немайнових  авторських прав на твір База даних "С."
є фізична особа Л.,  а співвласниками майнових прав на  зазначений
твір є Товариство "І." і Товариство "N.";
     з боку Товариства "Р." мало місце порушення  авторських  прав
позивачів  шляхом  включення  твору  База  даних  "С." до власного
твору;
     позов Товариства "І." задоволено частково:  з Товариства "Р."
стягнуто на його користь компенсацію;
     - позивачем  не  подано  доказів  того,  що у Базі даних "І."
використано  Базу  даних  "С."  (запозичено  систему  підбору   та
розташування судових рішень), автором якої є фізична особа Л.

     Причиною даного   спору  є  питання  про  те,  чи  має  місце
порушення прав позивача  шляхом  розповсюдження  Товариством  "Р."
Бази даних "І.".

     Відповідно до  частини  четвертої  статті  35  Господарського
процесуального  кодексу  України  (  1798-12  )  рішення  суду   з
цивільної  справи,  що  набрало законної сили,  є обов'язковим для
господарського суду щодо фактів,  які встановлені  судом  і  мають
значення для вирішення спору.

     Як встановлено   попередніми  судовими  інстанціями,  назване
рішення місцевого районного суду не містить згадки про  Товариство
"С." та,  тим більше, про порушення ним авторських прав Товариства
"І.".

     За таких   обставин   взаємовідносини   Товариства   "І."   і
Товариства   "С."   мали   бути   досліджені   в   повному  обсязі
господарським судом у межах провадження з даної справи.

     Преамбулою Закону України  "Про  авторське  право  і  суміжні
права"  (  3792-12  )  (далі  - Закон) визначено,  що він охороняє
особисті  немайнові  права  і  майнові   права   авторів   та   їх
правонаступників,  пов'язані із створенням та використанням творів
науки,  літератури  і  мистецтва  -  авторське  право,   і   права
виконавців,   виробників   фонограм  і  відеограм  та  організацій
мовлення - суміжні права.

     Відповідно до частини першої статті 15 Закону ( 3792-12 )  до
майнових  прав  автора  (чи іншої особи,  яка має авторське право)
належать:  виключне право на використання твору; виключне право на
дозвіл або заборону використання твору іншими особами.

     Стаття 52   цього   Закону   (  3792-12  )  визначає  грошову
компенсацію  як  один  із  способів   цивільно-правового   захисту
авторського права і суміжних прав.

     Статтею 10  Закону  (  3792-12 ) визначено,  що не є об'єктом
авторського права,  зокрема,  видані органами  державної  влади  у
межах    їх    повноважень    офіційні    документи   політичного,
законодавчого,   адміністративного   характеру   (закони,   укази,
постанови, судові рішення, державні стандарти тощо) та їх офіційні
переклади.

     Попередніми судовими інстанціями встановлено і  сторонами  не
заперечується,  що Товариство "С." здійснювало розповсюдження Бази
даних "І."

     При цьому позивач наполягає на факті протиправного  включення
до  її  складу  створеної  фізичною  особою  Л.  Бази  даних "С.",
співвласником майнових авторських прав на яку є Товариство "І.".

     Водночас Товариство "С."  стверджує  про  розповсюдження  ним
іншого об'єкта інтелектуальної власності Бази даних "І.  ",  автор
фізична особа Н.

     Згідно з пунктом 4 частини першої статті 8 Закону ( 3792-12 )
бази даних є об'єктами авторського права.

     Відповідно до   статті  1  Закону  (  3792-12  )  база  даних
(компіляція даних) - це сукупність  творів,  даних  або  будь-якої
іншої  незалежної  інформації  у  довільній формі,  в тому числі -
електронній,  підбір і розташування складових частин  якої  та  її
упорядкування є результатом творчої праці, і складові частини якої
є доступними індивідуально і можуть  бути  знайдені  за  допомогою
спеціальної   пошукової  системи  на  основі  електронних  засобів
(комп'ютера) чи інших засобів.

     З огляду на наведене попереднім судовим  інстанціям  належало
з'ясувати, чи мало місце з боку Товариства "С." використання твору
База даних С.  за відповідним свідоцтвом  України,  що  мало  бути
здійснено  шляхом  порівняльного  аналізу  Бази даних "С." та Бази
даних "І.  " (її складових частин).  Проте цього ними зроблено  не
було.

     Між тим  лише  після з'ясування зазначених фактичних обставин
суди мали визначитись стосовно  порушення  Товариством  "С."  прав
Товариства "І.".

     При цьому   роз'яснення  згаданих  питань  щодо  встановлення
фактичних обставин використання Товариством  "С."  такого  об'єкту
авторського  права,  як  база даних потребує спеціальних знань,  а
тому господарському суду відповідно до  статті  41  Господарського
процесуального  кодексу  України  (  1798-12 ) належало призначити
судову експертизу,  не перебираючи  на  себе  не  притаманні  суду
функції експерта.

     У вирішенні   питань,   пов'язаних   з  призначенням  судової
експертизи,  господарському  суду  слід  враховувати  викладене  в
роз'ясненні   президії   Вищого   арбітражного  суду  України  від
11.11.1998 N 02-5/424 ( v_424800-98 ) "Про деякі питання  практики
призначення  судової  експертизи",  рекомендаціях  президії Вищого
господарського суду   України    від    29.03.2005    N    04-5/76
( v0076600-05  )  "Про  деякі питання практики призначення судових
експертиз у  справах  зі  спорів,  пов'язаних  із  захистом  права
інтелектуальної   власності"   та  рекомендаціях  президії  Вищого
господарського суду   України   від   10.06.2004    N    04-5/1107
( v1107600-04  )  "Про  деякі  питання  практики вирішення спорів,
пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності".

     З огляду на наведене справу було передано на новий розгляд до
суду першої інстанції.

     4. Виключне  право  на  використання твору передається шляхом
укладення сторонами відповідного авторського  договору.  Неналежне
з'ясування  господарськими  судами достовірності факту наявності у
позивача зі справи виключного права на використання  творів  стало
підставою  для  скасування  судових  рішень  з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

     Товариство "Л." звернулося до господарського суду  з  позовом
до   Товариства   "Д."  про  стягнення  компенсації  за  порушення
авторських   прав   та   зобов'язання   опублікувати   у   певному
періодичному  друкованому засобі масової інформації інформацію про
порушення авторського права та повний текст судового рішення.

     Рішенням місцевого господарського суду,  залишеним  без  змін
постановою  апеляційного  господарського  суду,  позов  задоволено
частково:  з Товариства "Л." стягнуто на користь  Товариства  "Д."
компенсацію   за   порушення   авторських  прав;  Товариство  "Л."
зобов'язано опублікувати на першій сторінці  певного  періодичного
друкованого  засобу  масової  інформації інформацію щодо порушення
цим товариством авторського права Товариства "Д.". В інший частині
позовних  вимог відмовлено.  Зазначені рішення судових інстанцій з
посиланням на приписи статей 1,  15,  31-32, 50, 52 Закону України
"Про  авторське право і суміжні права" ( 3792-12 ) (далі - Закон),
статей 1,  15-16,  432 Цивільного  кодексу  України  (  435-15  ),
статті 33    Господарського    процесуального    кодексу   України
( 1798-12 ) (далі - ГПК України) мотивовано  доведенням  позивачем
фактів  публічного  сповіщення  відповідачем  у  власній кабельній
мережі аудіовізуальних творів, виключне право на використання яких
має позивач.

     Попередніми судовими інстанціями у справі встановлено, що:
     - згідно з умовами договору від 13.06.2001 Підприємство  "С."
передало  Товариству  "Ф."  виключні авторські права на передачу в
ефір та на публічне сповіщення по мережам  кабельного  телебачення
анімаційних фільмів, зазначених у додатку до цього договору;
     - згідно з умовами договору від  01.03.2002  Товариство  "Ф."
передало Компанії "А." права на передачу в ефір по будь-якому виду
телебачення  України  та  на  публічне   сповіщення   по   мережах
кабельного  телебачення анімаційних фільмів,  зазначених у додатку
до цього договору;
     - згідно  з  умовами  ліцензійного  договору  від  11.04.2002
Компанія  "А."  передала  суб'єкту  підприємницької  діяльності  -
фізичній  особі права на передачу в ефір та на публічне сповіщення
по мережам кабельного телебачення анімаційних фільмів,  зазначених
у додатку до цього договору;
     - згідно  з  умовами  ліцензійного  договору  від  25.07.2003
названою  фізичною  особою як ліцензіаром передано Товариству "Д."
(позивачу зі справи) як ліцензіату виключне право  на  одноразовий
показ  у мережах кабельного телебачення мультиплікаційних фільмів,
зазначених  у  додатку  до  договору,  на  території,   визначеній
договором, та на певний строк;
     - уповноваженими  особами  Товариства  "Д."  у   відповідному
порядку   було   зафіксовано  протягом  вересня  2004  року  факти
ретрансляції  Товариством  "Л."  анімаційних  фільмів,  права   на
використання  яких послідовно передавалися від первинного суб'єкта
авторського права на ці твори - Підприємства  до  Товариства  "Д."
відповідно до названих договорів.

     Причиною виникнення   спору   у   справі  стало  питання  про
наявність у  Товариства  "Д."  виключного  права  на  використання
аудіовізуальних творів.

     Законом (  3792-12  )  визначено  порядок  передачі  права на
використання твору та види цих прав.

     У статті 1 Закону ( 3792-12 ) визначено, що:
     "виключне право  -  майнове право особи,  яка має щодо твору,
виконання, постановки, передачі організації мовлення, фонограми чи
відеограми авторське право і (або) суміжні права,  на використання
цих об'єктів авторського права і (або) суміжних прав лише нею і на
видачу  лише цією особою дозволу чи заборону їх використання іншим
особам у межах строку, встановленого цим Законом" (абзац п'ятий);
     публічне сповіщення   (доведення   до  загального  відома)  -
передача за згодою суб'єктів авторського права  і  (або)  суміжних
прав  в  ефір  за допомогою радіохвиль (а також лазерних променів,
гама-променів тощо),  у тому числі з використанням супутників,  чи
передача  на  віддаль  за  допомогою  проводів або будь-якого виду
наземного  чи  підземного  (підводного)  кабелю   (провідникового,
оптоволоконного та інших видів) творів, виконань, будь-яких звуків
і (або) зображень,  їх записів у фонограмах і відеограмах, програм
організацій  мовлення  тощо,  коли  зазначена  передача  може бути
сприйнята необмеженою кількістю осіб у різних місцях, віддаленість
яких  від  місця  передачі  є  такою,  що  без зазначеної передачі
зображення чи звуки не можуть бути сприйняті".

     Відповідно до  статті  8  Закону  (  3792-12  )  до  об'єктів
авторського права віднесено, зокрема, аудіовізуальні твори.

     Згідно з приписами статті 15 Закону ( 3792-12 ):

     До майнових  прав  автора (чи іншої особи,  яка має авторське
право) належать:
     а) виключне право на використання твору;
     б) виключне право на дозвіл або заборону  використання  твору
іншими особами.

     Майнові права  автора  (чи  іншої  особи,  яка  має авторське
право) можуть бути  передані  (відчужені)  іншій  особі  згідно  з
положеннями  статті  31  цього  Закону ( 3792-12 ),  після чого ця
особа стає суб'єктом авторського права (частина 1);

     Виключне право  на  використання  твору  автором  (чи   іншою
особою,  яка  має  авторське  право) дозволяє йому використовувати
твір у  будь-якій  формі   і   будь-яким   способом   (частина   2
( 3792-12 );

     Виключне право  автора  (чи  іншої  особи,  яка має авторське
право) на дозвіл чи заборону використання твору іншими особами дає
йому право дозволяти або забороняти,  зокрема, публічне сповіщення
творів (частина 3 ( 3792-12 ).

     У частині 1 статті 31 Закону ( 3792-12 ) визначено:
     "Автор (чи інша особа, яка має авторське право) може передати
свої майнові права,  зазначені у статті 15 цього Закону, будь-якій
іншій  особі  повністю чи частково.  Передача майнових прав автора
(чи іншої особи,  яка має авторське право) оформляється авторським
договором.
     Майнові права,  що передаються за авторським договором, мають
бути у ньому визначені.  Майнові права, не зазначені в авторському
договорі як відчужувані, вважаються такими, що не передані".

     У статті 32 Закону ( 3792-12 ) встановлено:
     Автору та  іншій  особі,  яка  має авторське право,  належить
виключне право надавати іншим особам дозвіл на використання  твору
будь-яким   одним   або   всіма  відомими  способами  на  підставі
авторського договору (частина 1 ( 3792-12 ).

     Передача права  на  використання  твору  іншим  особам   може
здійснюватися   на   основі   авторського  договору  про  передачу
виключного права на використання твору або на  основі  авторського
договору  про  передачу  невиключного  права на використання твору
(частина 2 ( 3792-12 ).

     За авторським договором  про  передачу  виключного  права  на
використання   твору  автор  (чи  інша  особа,  яка  має  виключне
авторське  право)  передає  право  використовувати   твір   певним
способом і у встановлених межах тільки одній особі,  якій ці права
передаються,  і надає цій особі  право  дозволяти  або  забороняти
подібне використання твору іншим особам.  При цьому за особою, яка
передає виключне право на використання твору, залишається право на
використання  цього  твору лише в частині прав,  що не передаються
(частина 3 ( 3792-12 ).

     За авторським договором про передачу  невиключного  права  на
використання твору автор (чи інша особа,  яка має авторське право)
передає іншій особі право використовувати твір певним способом і у
встановлених  межах.  При цьому за особою,  яка передає невиключне
право,  зберігається право на використання  твору  і  на  передачу
невиключного права  на  використання твору іншим особам (частина 4
( 3792-12 ).

     Права на використання твору,  що  передаються  за  авторським
договором, вважаються невиключними, якщо у договорі не передбачено
передачі виключних  прав  на   використання   твору   (частина   6
( 3792-12 ).

     Відповідно до  частини  першої  статті 36 Закону України "Про
телебачення і радіомовлення" ( 3759-12 ) (в  редакції  Закону  від
21.12.1993),  припис  якої  був  чинним  на час виникнення спірних
відносин сторін  спору,  телерадіоорганізації  належить  авторське
право  на  створені  нею  передачі  (фільми)  і програми,  а також
авторські права, одержані відповідно до укладених нею договорів.

     З огляду на викладені приписи норм авторського права виключне
право на використання твору передається шляхом укладення сторонами
відповідного   авторського    договору.    Попередніми    судовими
інстанціями  встановлено  низку  фактів  щодо послідовної передачі
виключного  права  на   використання   анімаційних   фільмів   від
первинного  суб'єкта  авторського права на ці твори - Підприємства
до позивача.

     Скаржником з посиланням  на  приписи  статей  35  та  36  ГПК
України   (  1798-12  )  заперечується  правильність  встановлення
попередніми  судовими  інстанціями   факту   отримання   позивачем
виключного  права на використання анімаційних фільмів,  оскільки у
судових рішеннях зі справи між тими ж сторонами міститься висновок
про  відсутність  у  позивача  авторського  майнового  права на ці
твори.  Заперечення  скаржника  частково  підтверджуються  змістом
рішень судових інстанцій з названої справи.

     В іншій  судовій справі судовими інстанціями було встановлено
преюдиціальний факт, за яким Товариство "Д." мало невиключне право
на  використання вищезазначених анімаційних фільмів.  Висновок про
цей  факт  мотивовано  тим,  що  згідно  з  умовами  договору  від
13.06.2001 Підприємство передало Товариству "Ф." право на передачу
в ефір та на публічне сповіщення по мережам кабельного телебачення
анімаційних фільмів, зазначених у додатку до цього договору, проте
за умовами названого договору Товариство "Ф."  не  отримало  право
дозволяти  або  забороняти  подібне  використання  аудіовізуальних
творів іншим особам.

     Оскільки попередніми судовими інстанціями у  справі  не  дано
оцінки вказаному преюдиціальному факту, касаційна інстанція дійшла
висновку про порушення ними вимог статей  35  та  43  ГПК  України
( 1798-12 ).

     Відповідно до   частини   другої   статті   35   ГПК  України
( 1798-12 ) факти,  встановлені рішенням господарського  суду  під
час  розгляду  однієї  справи,  не  доводяться знову при вирішенні
інших спорів,  в яких беруть участь ті самі сторони.  А  згідно  з
частиною  першою  статті 43 цього Кодексу господарський суд оцінює
докази  за  своїм  внутрішнім  переконанням,  що  ґрунтується   на
всебічному,  повному  і  об'єктивному  розгляді в судовому процесі
всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

     Викладені порушення норм процесуального права  унеможливлюють
визнання  достовірним  факту наявності у позивача виключного права
на використання анімаційних фільмів.

     З урахуванням  наведеного  Вищий  господарський  суд  України
касаційну  скаргу  задовольнив частково,  судові рішення першої та
апеляційної інстанції з цієї справи скасував,  а справу передав на
новий розгляд до суду першої інстанції.

     5. Справи    у    спорах    про   порушення   майнових   прав
інтелектуальної власності  розглядаються  господарським  судом  за
місцем  вчинення  порушення.  Оскільки  видання та продаж спірного
твору було здійснено поза межами України, юрисдикція господарських
судів  України  не  поширюється  на відносини сторін,  пов'язані з
порушенням авторського права на відповідний твір.

     Суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа П. (далі -
СПД  П.)  звернувся до господарського суду з позовом до іноземного
суб'єкта господарювання  Видавничої  компанії  (далі  -  Видавнича
компанія)   про   вилучення  з  продажу  контрафактної  продукції,
стягнення з відповідача компенсації за порушення авторських  прав,
моральної  шкоди,  а  також  про  зобов'язання Видавничої компанії
викупити на  визначених  умовах  та  виставити  на  продаж  видану
позивачем книжку "М...", з можливим нанесенням логотипа Видавничої
компанії,

     Ухвалою  місцевого  господарського  суду,  залишеною без змін
постановою  апеляційного  господарського суду, провадження в даній
справі  припинено  на  підставі  пункту 1 статті 80 Господарського
процесуального  кодексу  України ( 1798-12 ) (далі - ГПК України).
Названі  судові  акти попередніх інстанцій з посиланням на приписи
статті  4  Угоди  про  порядок  вирішення  спорів,  пов'язаних  із
здійсненням  господарської  діяльності від 20.03.1992 ( 997_076 ),
статті  16  ГПК  України  мотивовано  виданням та продажем спірних
книжок  за  межами  України  - на території однієї з держав СНД, у
зв'язку   з   чим  з  огляду  на  предмет  спору  дана  справа  за
територіальними    ознаками    не   відноситься   до   підсудності
господарських судів України.

     Попередніми судовими інстанціями у справі встановлено, що:
     - згідно  з угодою,  укладеною літературним видавництвом "F."
та СПД П.,  останньому було передано  виключні  майнові  права  на
переклад, продаж та видання творів;
     - на  виконання  названої  угоди  СПД  П.  було   видано   та
реалізовано перекладений ним російською мовою твір "М...";
     - на території однієї з країн СНД відповідач здійснив видання
книжки "К...",  яка,  за твердженням позивача, є перекладом книжки
"М...";
     - матеріалами справи підтверджується:
     відсутність реєстрації  представництва  Видавничої   компанії
(відповідача) на території України;
     факт продажу відповідачем на  території  відповідної  держави
випущеного тиражу книжки "К..." в повному обсязі;
     відсутність даних  щодо  ввезення  Видавничою  компанією   на
територію України твору під назвою "К...";
     - позивачем не подано жодних доказів,  що достовірно свідчили
б про  реалізацію  відповідачем  книжки  "К..."  саме на території
України.

     Відповідно до частини третьої статті 22 Закону  України  "Про
судоустрій   України"   (  3018-14  )  місцеві  господарські  суди
розглядають справи,  що виникають з господарських правовідносин, а
також   інші   справи,   віднесені  процесуальним  законом  до  їх
підсудності.

     Згідно   з   пунктом   "г"  частини  першої  статті  4  Угоди
(  997_076  )  компетентний  суд  держави - учасниці Співдружності
Незалежних  Держав  має право розглядати зазначені в статті 1 цієї
Угоди   спори,   якщо   на   території  цієї  держави  -  учасниці
Співдружності Незалежних Держав мала місце дія або інша обставина,
що стала основою для вимог щодо відшкодування шкоди.

     Частиною ж   третьою  статті  16  ГПК  України  (  1798-12  )
передбачено,  що справи  у  спорах  про  порушення  майнових  прав
інтелектуальної  власності  розглядаються  господарським  судом за
місцем вчинення порушення.

     Предметом позову в даній справі  є  вимоги  про  вилучення  з
продажу контрафактної продукції,  спонукання відповідача до викупу
та продажу виданої позивачем книги,  а також вимоги щодо стягнення
з   відповідача   моральної  шкоди  та  компенсації  за  порушення
авторських прав СПД П.,  тобто  немайнові  та  матеріально-правові
вимоги, що виникли в результаті ймовірного порушення майнових прав
позивача на об'єкт інтелектуальної  власності.  Тому  господарські
суди  дійшли  правильного  висновку  про  те,  що в даному випадку
підсудність справи  повинна  визначатися  за  правилами  виключної
підсудності  справ  у  спорах,  пов'язаних  із  захистом  права на
об'єкти інтелектуальної власності,  що наведені у  частині  другій
статті  16  ГПК  України ( 1798-12 ),  а саме - за місцем вчинення
правопорушення.

     Як вбачається з установлених попередніми судовими інстанціями
обставин справи,    видання    та    продаж   спірного   твору   -
книжки "К..." -  було  здійснено  на  території  певної  іноземної
держави,   тому   юрисдикція   господарських   судів   України  не
поширюється на спірні правовідносини.

     Посилання скаржника  на   доведеність   ним   факту   продажу
відповідачем  спірного  твору  на території України спростовуються
встановленими господарськими судами фактичними даними.  Скаржником
не   наведено   достатньо   переконливих  доводів  щодо  порушення
попередніми  судовими  інстанціями   правил   оцінки   доказів   у
встановленні   цього  факту.  Тому  до  спірних  правовідносин  не
підлягають застосуванню також пункти 2, 3 статті 76 Закону України
"Про міжнародне приватне право" ( 2709-15 ),  за якими суди можуть
приймати до свого  провадження  і  розглядати  будь-які  справи  з
іноземним елементом, якщо на території України відповідач у справі
має місце проживання або місцезнаходження,  або рухоме чи нерухоме
майно,  на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або
представництво іноземної  юридичної  особи  -  відповідача,  та  у
справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території
України.

     Твердження скаржника  про  те,  що  предмет   даного   позову
стосується   захисту  ділової  репутації  СПД  П.,  спростовуються
змістом позовної заяви, а тому не можуть бути взяті до уваги Вищим
господарським судом України.

     З урахуванням  викладеного  визначених  законом  підстав  для
скасування  оскаржуваних  ухвали   та   постанови   місцевого   та
апеляційного господарських судів Вищим господарським судом України
не встановлено.

     6. Розмір компенсації,  що визначається судом  при  порушенні
авторського  права  і  (або)  суміжних  прав замість відшкодування
збитків або стягнення доходу, не обов'язково має точно відповідати
розмірові шкоди,  що була завдана, проте повинен співвідноситися з
нею певним чином,  оскільки особливою  функцією  цивільно-правової
відповідальності   є   відшкодування   майнових  витрат,  завданих
правопорушенням.

     Фірма звернулася  до  господарського  суду   з   позовом   до
Товариства про стягнення компенсації за порушення авторських прав,
сум матеріальної та моральної шкоди.

     Рішенням місцевого господарського суду,  залишеним  без  змін
постановою  апеляційного  господарського  суду,  позов  задоволено
частково:  з Товариства на користь Фірми стягнуто  компенсацію  за
порушення  авторського  права.  В іншій частині позову відмовлено.
Названі рішення  попередніх  інстанцій  з  посиланням  на  приписи
статей 11, 21-23, 32 Закону України "Про авторське право і суміжні
права"  (  3792-12  )  (далі  -   Закон)   мотивовано   порушенням
відповідачем  майнових  авторських  прав Фірми шляхом використання
спірних об'єктів інтелектуальної власності - умов задач,  авторами
яких  є громадяни Б.  та В.,  - без одержання відповідного дозволу
позивача,  що є підставою для стягнення компенсації  з  огляду  на
обсяги випуску збірників з використанням спірних творів.

     Судовими інстанціями у справі встановлено, що:
     - згідно  з  авторськими  договорами  та  додатками  до   них
автори - громадяни Б.  та В.  передали позивачеві виключні майнові
права на створені ними підручники,  складовими  частинами  яких  є
умови задач;
     - у   збірниках,   виданих   Товариством,   було  використано
зазначені умови задач без наявності дозволу позивача;
     - відповідно до висновків експертизи об'єктів інтелектуальної
власності:
     умови задач з підручників автора Б.  є частинами творів,  які
можуть використовуватись самостійно;
     використання спірних умов задач у збірниках відповідача не  є
цитуванням  або ілюстрацією для навчання та не підпадає під ознаки
вільного використання творів у розумінні Закону ( 3792-12 );
     підручники, авторами   яких  є  громадяни  Б.  та  В.,  не  є
офіційними документами;
     - з урахуванням того,  що обсяг тиражу збірників відповідача,
в  яких  використано  спірні  об'єкти  інтелектуальної  власності,
становить  приблизно  300000  екземплярів,  з  Товариства підлягає
стягненню компенсація за порушення авторського  права  позивача  у
певній сумі;
     - в ході  розгляду  спору  відповідач  припинив  використання
спірних творів у власних збірниках.

     Причиною спору  в  даній  справі  стало питання про наявність
порушення Товариством майнових прав Фірми  шляхом  використання  у
збірниках складових частин творів,  суб'єктом авторського право на
які є позивач.

     В абзаці п'ятому статті 1 Закону ( 3792-12  )  визначено,  що
виключне  право  -  це  майнове  право особи,  яка має щодо твору,
виконання, постановки, передачі організації мовлення, фонограми чи
відеограми авторське право і (або) суміжні права,  на використання
цих об'єктів авторського права і (або) суміжних прав лише нею і на
видачу  лише цією особою дозволу чи заборону їх використання іншим
особам у межах строку, встановленого цим Законом.

     Відповідно до пункту 1 статті 8 Закону ( 3792-12 )  об'єктами
є   авторського  права  є  твори  у  галузі  науки,  літератури  і
мистецтва,  а саме,  літературні письмові  твори  белетристичного,
публіцистичного,   наукового,   технічного  або  іншого  характеру
(книги, брошури, статті тощо).

     Згідно ж зі статтею 9 Закону ( 3792-12 ) частина  твору,  яка
може  використовуватися  самостійно,  у  тому  числі й оригінальна
назва твору,  розглядається як твір і охороняється  відповідно  до
цього Закону.

     Частиною першою статті 15 Закону ( 3792-12 ) передбачено,  що
до майнових прав автора (чи іншої особи,  яка має авторське право)
належать:  виключне право на використання твору; виключне право на
дозвіл або заборону використання твору іншими особами.  А згідно з
частиною  третьою  цієї  статті  виключне  право  автора (чи іншої
особи, яка має авторське право) на дозвіл чи заборону використання
твору  іншими  особами  дає  йому  право  дозволяти або забороняти
будь-яке використання твору іншими особами.

     Аналогічні положення містяться  у  статті  10  bis  Бернської
конвенції  (  995_051  ),  за приписами якої автори літературних і
художніх творів,  що охороняються  цією  Конвенцією,  користуються
виключним  правом дозволяти відтворення цих творів будь-яким чином
і в будь-якій формі.

     З огляду на  викладені  законодавчі  приписи  та  встановлені
обставини  справи  попередні  судові  інстанції дійшли правильного
висновку  про  наявність  у  Фірми  виключних  майнових  прав   на
використання  спірних  умов  задач як самостійних складових частин
творів  (підручників)  та,   відповідно,   права   дозволяти   або
забороняти таке використання іншим особам.

     Посилання скаржника  на те,  що умовами зазначених авторських
договорів не передбачено передачу  позивачеві  виключних  майнових
прав  на  підручники,  спростовуються встановленими господарськими
судами  фактичними  даними,  зокрема  авторськими  договорами   та
додатками  до  них.  Скаржником не наведено достатньо переконливих
доводів про порушення судовими інстанціями правил оцінки доказів у
встановленні цього факту.

     Разом з  тим,  згідно  зі  статтею  52 Закону ( 3792-12 ) при
порушеннях будь-якою особою  авторського  права і  (або)  суміжних
прав,   передбачених   статтею   50   цього  Закону,  недотриманні
передбачених договором умов використання творів і  (або)  об'єктів
суміжних  прав,  використанні  творів  і  об'єктів суміжних прав з
обходом технічних засобів захисту чи з підробленням  інформації  і
(або)  документів  про  управління  правами  чи  створенні загрози
неправомірного використання суд має право постановити  рішення  чи
ухвалу про:
     а) відшкодування  моральної  (немайнової)   шкоди,   завданої
порушенням авторського права і (або) суміжних прав,  з визначенням
розміру відшкодування;
     б) відшкодування  збитків,  завданих  порушенням  авторського
права і (або) суміжних прав;
     в) стягнення  із порушника авторського права і (або) суміжних
прав доходу, отриманого внаслідок порушення;
     г) виплату компенсації,  що визначається судом, у розмірі від
10 до 50000 мінімальних  заробітних  плат,  замість  відшкодування
збитків або стягнення доходу;

     Статтею 52  Закону  (  3792-12  )  також передбачено,  що при
визначенні розмірів збитків,  які мають бути  відшкодовані  особі,
права   якої   порушено,   а  також  для  відшкодування  моральної
(немайнової) шкоди суд зобов'язаний виходити  із  суті  порушення,
майнової  і  моральної  шкоди,  завданої особі,  яка має авторське
право і (або) суміжні права,  а також із  можливого  доходу,  який
могла б одержати ця особа.

     При визначенні  компенсації,  яка  має бути виплачена замість
відшкодування збитків чи  стягнення  доходу,  суд  зобов'язаний  у
встановлених  пунктом "г" цієї частини ( 3792-12 ) межах визначити
розмір компенсації,  враховуючи обсяг порушення  та  (або)  наміри
відповідача.

     Приймаючи рішення  в частині визначення розміру компенсації у
певній сумі місцевий господарський суд виходив  з  розміру  тиражу
збірників,   виданих  з  порушенням  прав  позивача,  використання
відповідачем лише умов задач та припинення порушення прав під  час
розгляду справи.

     Проте, оскільки   у   даному   випадку   конструкція   статті
передбачає альтернативну  відповідальність,  -  тобто  за  вибором
позивача  стягнення  збитків,  отриманого відповідачем доходу або,
замість цього,  стягнення компенсації, то остання надає можливість
уникнути труднощів доказування збитків,  які обумовлені специфікою
порушень в даній  сфері,  оскільки  найчастіше  вони  полягають  в
упущеній  вигоді.  Однак  це  не  означає,  що судом може довільно
визначатися  розмір   компенсації   без   урахування   об'єктивних
критеріїв,  що  можуть  свідчити  про  розмір  шкоди,  спричиненої
неправомірним  використанням  об'єкта  авторського  права.   Тобто
розмір компенсації не повинен точно відповідати розміру шкоди,  що
була завдана,  проте  має  співвідноситися  з  нею  певним  чином,
оскільки особливою  функцією  цивільно-правової відповідальності є
відшкодування майнових втрат, завданих правопорушенням.

     Тому і у випадку стягнення компенсації  замість  збитків  або
отриманого  доходу  суд  має  визначити їх масштаб (інакше кажучи,
орієнтовні збитки),  а не точну цифру, а саме встановити належними
засобами   доказування   наявність   упущеної   вигоди:   можливої
винагороди  за  аналогічне  використання  на  умовах  ліцензійного
договору,   яке   або   встановлювалося   цим   правовласником  за
попередніми угодами,  або є усталеною  практикою  в  даній  сфері;
прибуток від реалізації примірників твору, який прогнозувався, але
не був отриманий  через  поширення  контрафактної  продукції.  Для
визначення  рівня збитків можуть бути враховані масштаби порушення
(способи   неправомірного   використання,   обсяг    контрафактної
продукції,  її  вартість  на  ринку,  територія її розповсюдження,
негативний  вплив  на  подальшу  діяльність  правовласника  і   її
доходність тощо).

     Проте місцевим  господарським  судом  докази  у цій частині у
сторін не витребувалися та не досліджувалися.

     Крім того,   встановлюючи   розмір   компенсації,    місцевий
господарський  суд  не визначив,  з якого саме розміру мінімальної
заробітної плати він виходив та з якої кількості таких розмірів.

     Апеляційний господарський     суд      помилок      місцевого
господарського  суду  не  виправив  і  сам припустився аналогічних
помилок.

     Касаційна ж інстанція згідно з частиною другою  статті  111-7
Господарського  процесуального  кодексу України ( 1798-12 ) не має
права встановлювати або вважати доведеними обставини,  що не  були
встановлені   у  рішенні  або  постанові  господарського  суду  чи
відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти  докази;  тому  Вищий  господарський  суд
України  судові рішення з даної справи скасував,  а справу передав
на новий розгляд до місцевого господарського суду.

     7. У вирішенні  питання  про  наявність  порушення  виключних
майнових авторських прав на комп'ютерну програму господарські суди
з огляду на  встановлений  ними  факт  передачі  відповідачеві  зі
справи   кількості   примірників   такої  програми  відповідно  до
кількості поставлених серверів дійшли обґрунтованого висновку  про
те,  що  використання  об'єкта  інтелектуальної  власності  в ході
експлуатації серверів  не  є  використанням  твору   в   розумінні
статті 441 Цивільного кодексу України ( 435-15 ).

     Товариство "Н."  звернулося  до господарського суду з позовом
до Товариства "У." про зобов'язання припинити використання твору -
комп'ютерної  програми,  стягнення  сум  збитків,  матеріальної та
моральної шкоди.

     Рішенням місцевого господарського суду,  залишеним  без  змін
постановою апеляційного господарського суду,  у задоволенні позову
відмовлено. Названі судові акти з посиланням на приписи статей 12,
18 Закону   України   "Про   авторське  право  та  суміжні  права"
( 3792-12 ) (далі - Закон) та статей 319,  419 Цивільного  кодексу
України ( 435-15 ) мотивовано тим,  що спірну комп'ютерну програму
було  встановлено  позивачем  на  поставлені  в  рамках  договорів
2000-2002  років  сервери  шляхом  заміни попереднього програмного
забезпечення в процесі виконання гарантійних  зобов'язань,  у  той
час  коли  функціональне  використання  серверів  як  матеріальних
носіїв комп'ютерної програми не є використанням твору в  розумінні
статті 441 Цивільного кодексу України.

     Судовими інстанціями у справі встановлено, що:
     - за  авторським  договором  від  22.05.2002,  зареєстрованим
02.08.2002   Державним   департаментом  інтелектуальної  власності
Міністерства освіти і науки України,  авторами -  громадянами  Ш.,
К.,  А.  та П.  було передано позивачеві виключні майнові права на
комп'ютерну програму;
     - протягом  2000-2004  років  учасниками  спору було укладено
договори,  умовами яких  передбачався  обов'язок  Товариства  "Н."
виготовити,  поставити та виконати монтажно-налагоджувальні роботи
обладнання високошвидкісного цифрового  абонентського  доступу  до
глобальної  мережі  Інтернет  (далі  -  ВЦАД)  в рамках реалізації
проекту з надання відповідачем послуг ВЦАД;
     - на   виконання   зазначених   договорів   позивач  поставив
обумовлене у специфікаціях обладнання,  а  саме  -  148  серверів,
укомплектованих програмним забезпеченням для виконання відповідних
функцій;
     - у зв'язку з виявленням недоліків у програмному забезпеченні
під  час  експлуатації  обладнання  позивач  здійснив  безкоштовну
заміну  програмного  забезпечення,  укомплектованого у поставлених
протягом 2000-2002 років серверах,  на  комп'ютерну  програму;  на
серверах, які     передавалися     Товариству     "У."    протягом
2003-2004 років, вже було установлене нове програмне забезпечення;
     - комп'ютерна програма використовується Товариством "У." лише
в  процесі  функціонального  використання  серверів  для   надання
абонентам  послуг  з  доступу  до мережі Інтернет,  тобто фактично
Товариство "У." є кінцевим споживачем цієї програми.

     Причиною спору в даній справі  стало  питання  про  наявність
порушення  виключних  майнових  авторських прав Товариства "Н." на
спірну комп'ютерну програму.

     В абзаці п'ятому статті 1 Закону ( 3792-12  )  визначено,  що
виключне  право  -  це  майнове  право особи,  яка має щодо твору,
виконання, постановки, передачі організації мовлення, фонограми чи
відеограми авторське право і (або) суміжні права,  на використання
цих об'єктів авторського права і (або) суміжних прав лише нею і на
видачу  лише цією особою дозволу чи заборону їх використання іншим
особам у межах строку, встановленого цим Законом.

     Згідно з  приписами   частини   першої   статті   15   Закону
( 3792-12  )  до  майнових  прав  автора (чи іншої особи,  яка має
авторське право) належать:  виключне право на використання  твору;
виключне  право  на  дозвіл або заборону використання твору іншими
особами.  А згідно з частиною третьою цієї статті  виключне  право
автора  (чи  іншої  особи,  яка  має авторське право) на дозвіл чи
заборону  використання  твору  іншими  особами  дає   йому   право
дозволяти   або  забороняти  будь-яке  використання  твору  іншими
особами.

     Відповідно до  статті  8  Закону  (  3792-12  )  до  об'єктів
авторського права віднесено, зокрема, комп'ютерні програми.

     Як вбачається    з   установлених   попередніми   інстанціями
фактичних даних,  на виконання укладених договорів позивач передав
Товариству "У." спірну комп'ютерну програму у необхідній кількості
примірників шляхом заміни попереднього програмного забезпечення на
поставлених   серверах,   а   також   шляхом   поставки  серверів,
укомплектованих такою програмою.

     Пунктом 2 Порядку підключення до  глобальних  мереж  передачі
даних,  затвердженого  постановою  Кабінету  Міністрів України від
12.04.2002 N 522  (  522-2002-п  ),  визначено,  що  сервер  -  це
сукупність   апаратних   і  програмних  засобів,  призначених  для
обслуговування  інформаційних  запитів  комп'ютерів  абонентів   у
мережах передачі даних.

     Отже, поняття  серверу включає як матеріальні носії,  на яких
установлено  програмне  забезпечення,  так  і  власне  комп'ютерні
програми,  призначені  для  функціонального  використання серверу.
Таким чином,  передача сервера передбачає і  передачу  відповідної
комп'ютерної програми.

     Відповідно до   статті   441   Цивільного   кодексу   України
( 435-15 ) використанням твору є  його:  опублікування  (випуск  у
світ);   відтворення  будь-яким способом  та  у  будь-якій  формі;
переклад; переробка, адаптація, аранжування та інші подібні зміни;
включення складовою частиною до збірників,  баз даних,  антологій,
енциклопедій тощо;  публічне виконання;  продаж,  передання в найм
(оренду)   тощо;   імпорт   його   примірників,  примірників  його
перекладів,  переробок тощо. Використанням твору є також інші дії,
встановлені законом.

     Згідно ж  зі  статтею 1 Закону ( 435-15 ) відтворення твору -
це виготовлення одного або більше примірників  твору,  відеограми,
фонограми  в  будь-якій  матеріальній формі,  а також їх запис для
тимчасового чи постійного зберігання в електронній (у  тому  числі
цифровій), оптичній або іншій формі, яку може зчитувати комп'ютер.

     Таким чином,  господарські суди з огляду на установлений ними
факт  передачі   відповідачеві   кількості   примірників   спірної
комп'ютерної програми відповідно до кількості поставлених серверів
дійшли  вірного  висновку,  що   використання   спірного   об'єкта
інтелектуальної  власності  в  ході  експлуатації  серверів  не  є
використанням твору в  розумінні  статті  441  Цивільного  кодексу
України ( 435-15 ).

     З урахуванням  викладеного  оскаржувані  рішення місцевого та
апеляційного  господарських  судів  прийнято  з  дотриманням  норм
матеріального  та  процесуального права,  а відтак їх залишено без
змін.

     8. Відсутність необхідного зв'язку між  визначеним  заявником
предметом  спору і запобіжними заходами,  на застосуванні яких він
наполягав,  стала підставою для відмови у  задоволенні  заяви  про
вжиття  запобіжних  заходів до подання позову про захист майнового
права інтелектуальної власності на твір.

     Спілка журналістів звернулася до господарського суду з заявою
про   вжиття  запобіжних  заходів  до  подання  позову  у  вигляді
накладення арешту на майно Громадського об'єднання, а саме:
     - виключне  право  на використання газети "П." (майнове право
інтелектуальної власності на твір),  передбачене  частиною  другою
статті 19  Закону  України  "Про авторське право та суміжні права"
( 3792-12 ) (далі - Закон);
     - продукцію  друкованого  засобу  масової  інформації  газети
"П.".

     Ухвалою місцевого господарського  суду,  залишеною  без  змін
постановою   апеляційного   господарського   суду,  у  задоволенні
зазначеної заяви відмовлено.  Прийняті судові  рішення  мотивовано
відсутністю належних правових підстав для задоволення вимог Спілки
журналістів про вжиття запобіжних заходів.

     Попередніми судовими інстанціями встановлено, що:
     - у  матеріалах справи міститься авторський договір на твір -
словосполучення слів "П..." у  назві  газети,  укладений  фізичною
особою  З.  (автор)  і  Спілкою  журналістів  (суб'єкт авторського
права);
     - відповідно  до  умов  цього  договору  автор  твору передає
суб'єкту авторського права майнові права  на  твір  -  оригінальну
назву газети   (словосполучення  "П..."),  яке  виникло  у  автора
10.03.2005,  а саме:  виключне право на використання твору у назві
газети;  виключне  право на дозвіл або заборону використання твору
іншими особами у назві газети;
     - заяву  про  вжиття запобіжних заходів мотивовано порушенням
прав  інтелектуальної  власності  заявника,  без   дозволу   якого
Громадське  об'єднання використало твір - оригінальну назву газети
"П...", шляхом видання газети "П.".

     Відповідно до  статті  43-1   Господарського   процесуального
кодексу  України ( 1798-12 ) особа,  яка має підстави побоюватись,
що подача потрібних для неї доказів стане  згодом  неможливою  або
утрудненою,  а  також  підстави вважати,  що її права порушені або
існує реальна  загроза  їх  порушення,  має  право  звернутися  до
господарського  суду  з  заявою  про  вжиття запобіжних заходів до
подання позову.

     Згідно з статтею 43-2 названого Кодексу ( 1798-12 ) запобіжні
заходи включають:  витребування доказів;  огляд приміщень,  в яких
відбуваються дії,  пов'язані з порушенням прав;  накладення арешту
на майно,  що належить особі,  щодо якої вжито запобіжні заходи, і
знаходиться в неї або в інших осіб.

     Зазначені запобіжні   заходи   спрямовані   на   попередження
порушень  прав  інтелектуальної власності та на збереження доказів
такого порушення.

     На підставі   ретельного   дослідження   поданих    заявником
матеріалів   попередні   судові  інстанції  дійшли  обґрунтованого
висновку  щодо  відсутності  необхідного  зв'язку  між  визначеним
заявником предметом спору і запобіжними заходами,  на застосуванні
яких він наполягає.

     Отже, рішення місцевого і  апеляційного  господарських  судів
прийняті   в   межах  наданих  їм  повноважень  та  без  порушення
законодавчих приписів,  а тому за відсутності передбачених законом
підстав для їх скасування мають бути залишені без змін.

     9. Реалізація   особою   права   на   судовий   захист  свого
оспорюваного права  інтелектуальної  власності  на  твір  не  може
вважатися   протиправною  поведінкою  або  порушенням  договірного
зобов'язання.

     Колективне підприємство звернулося до господарського  суду  з
позовом  до  Державного  підприємства про стягнення суми штрафу на
підставі укладеного ними договору.

     Рішенням місцевого  господарського  суду   позов   задоволено
повністю.  Рішення  з посиланням на приписи статей 173,  193,  230
Господарського кодексу України ( 436-15 ) та статей 202, 418, 424,
509,  526,  546,  547,  551  Цивільного кодексу України ( 435-15 )
(далі - ЦК України) мотивовано порушенням Державним  підприємством
виключних майнових прав Колективного підприємства на твір "В..." у
зв'язку  зі  зверненням  Державного  підприємства   до   місцевого
районного  суду  з  позовом,  мотивованим  наявністю  у Державного
підприємства майнових  прав  на  цей  твір,  що  є  підставою  для
стягнення  з  Підприємства  штрафу  відповідно  до  умов  договору
відчуження майнових прав інтелектуальної власності.

     Постановою апеляційного господарського суду рішення місцевого
господарського  суду  з  даного  спору  змінено:  з Видавництва на
користь Підприємства стягнуто певну суму, а в іншій частині позову
відмовлено  з  підстав  помилкового  розрахунку  штрафу за умовами
названого договору.

     Судовими інстанціями у справі встановлено:
     - за   договором  відчуження  майнових  прав  інтелектуальної
власності,  укладеним  Державним  підприємством  (відчужувач)   та
Колективним  підприємством  (набувач),  позивачеві  було  передано
майнові права інтелектуальної власності на твір "В...";
     - вартість   відчужених   майнових   прав,   передбачену  цим
договором, перераховано позивачем за платіжним дорученням;
     - умовами  названого  договору  передбачено таке:  "У випадку
невиконання відчужувачем п.п. 1-4 Договору в частині порушення ним
виключного  права  набувача  на  використання  усіма відомими йому
дозволеними  способами  на  весь  строк  охорони   без   обмеження
території  виключного  права  на  дозвіл або заборону використання
іншими особами службового твору  автора  Н.  -  "В..."  відчужувач
виплачує  набувачу  штраф  у  розмірі двадцяти тисяч відсотків від
двісті п'ятдесяти  гривень  -  грошової  компенсації  за  передані
майнові права";
     - відповідність   укладеного   договору    вимогам    чинного
законодавства  встановлено  рішенням  господарського  суду в іншій
справі, яке було перевірено в апеляційному та касаційному порядку;
     - після   фактичного  виконання  учасниками  спору  названого
договору Державне підприємство звернулося до  місцевого  районного
суду  з  позовом  про  визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію
авторського права на твір "Р..." від 27.05.2003,  виданого гр.  Ш.
Державним  департаментом  інтелектуальної  власності  Міністерства
освіти  і  науки  України,  заборону  гр.  Ш.  випуск   газети   з
найменуванням "С...",  стягнення компенсації за порушення майнових
авторських прав  з  мотивів  порушення  майнових  авторських  прав
Державного підприємства на твір "В...";
     - за  порушення  умов  спірного   договору   шляхом   подання
названого  позову  з  Державного  підприємства  підлягає стягненню
штраф відповідно до умов договору.

     Причиною спору в даній справі  стало  питання  про  наявність
правових  підстав  для стягнення з відповідача штрафу за порушення
зобов'язання за договором відчуження майнових прав інтелектуальної
власності від 02.09.2004.

     Приймаючи рішення про задоволення даного позову, господарські
суди виходили з того, що подання Державним підприємством позову до
суду,  мотивованого  наявністю  у Державного підприємства майнових
авторських прав на спірний твір,  є порушенням названого  договору
та,   відповідно,   підставою   для  застосування  до  відповідача
передбачених цим договором майнових санкцій.  Проте такий висновок
зроблено попередніми   інстанціями   з   порушенням   передбачених
статтею 43   Господарського   процесуального    кодексу    України
( 1798-12 ) (далі - ГПК України) правил оцінки доказів, а тому цей
висновок не можна визнати правильним.

     Статтею 440 ЦК України ( 435-15  )  визначено,  що  майновими
правами інтелектуальної власності на твір є:
     право на використання твору;
     виключне право дозволяти використання твору;
     право перешкоджати неправомірному використанню твору,  в тому
числі забороняти таке використання;
     інші майнові  права  інтелектуальної  власності,  встановлені
законом.

     Частиною першою статті 31 Закону України "Про авторське право
і суміжні права" (  3792-12  )  автор  (чи  інша  особа,  яка  має
авторське  право)  може  передати свої майнові права,  зазначені у
статті  15  цього  Закону,  будь-якій  іншій  особі  повністю   чи
частково.  Передача майнових прав автора (чи іншої особи,  яка має
авторське право) оформляється авторським договором.

     Як вбачається із встановлених судовими інстанціями  фактичних
даних, в ході виконання спірного договору позивачеві було належним
чином передано майнові права  інтелектуальної  власності  на  твір
"В...".

     Оскільки авторський   договір   за  своєї  правовою  природою
регулює  правовідносини,  пов'язані  лише  з  передачею   майнових
авторських  прав,  та  не  охоплює  сферу охорони відчужених прав,
неможливо погодитися з висновком господарських судів  про  те,  що
порушення  відповідачем  майнових  авторських прав позивача є,  по
суті,  невиконанням   вимог   спірного   договору.   До   того   ж
господарськими   судами   не   з'ясовано,   яким   чином   подання
відповідачем позову до третьої особи після передачі майнових  прав
на  спірний  твір  порушує  права  Підприємства  як власника таких
авторських прав.

     Статтею 15 ЦК України ( 435-15 ) передбачено,  що кожна особа
має  право на захист свого цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16
названого  Кодексу  кожна  особа  має  право звернутися до суду за
захистом свого  особистого  немайнового  або  майнового  права  та
інтересу.

     Отже, реалізація  відповідачем  права на судовий захист свого
оспорюваного права або інтересу  не  може  вважатися  протиправною
поведінкою або порушенням договірного зобов'язання.

     Таким чином, попередні судові інстанції, не встановивши таких
обов'язкової умови для настання  договірної  відповідальності,  як
протиправність діяння відповідача,  прийняли рішення про стягнення
з Державного підприємства штрафних санкцій,  тим  самим  порушивши
вимоги статті  4-7  Господарського  процесуального кодексу України
( 1798-12 ) щодо прийняття  рішення  за  результатами  обговорення
усіх обставин справи.

     З огляду   на   викладене  Вищий  господарський  суд  України
касаційну скаргу задовольнив: судові рішення першої та апеляційної
інстанції  скасував,  а  справу  передав  на новий розгляд до суду
першої інстанції.

     10. Відсутність у позивача зі справи за  позовом  про  захист
авторського  права виключного права на використання спірних творів
потягла за собою обґрунтований висновок суду  щодо  відсутності  у
нього права дозволяти або забороняти іншим особам використання цих
творів.

     Суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа Д. (далі -
СПД Д.) звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з
суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи  Г.  (далі  -
СПД Г.) компенсації за порушення авторського права;  третя особа -
Товариство.

     Рішенням місцевого господарського суду,  залишеним  без  змін
постановою апеляційного господарського суду,  у задоволенні позову
відмовлено.

     Прийняті судові рішення  мотивовано  відсутністю  у  позивача
виключних  авторських  прав  на  спірні  твори,  використання яких
відбулося з дотриманням прав їх автора  та  без  заподіяння  шкоди
позивачеві.

     Попередніми судовими інстанціями встановлено, що:
     - СПД Г.  і Товариством  укладено  договір  про  виготовлення
продукції (зокрема, двосторонніх рекламних буклетів);
     - на  виконання  умов  цього  договору  Товариство виготовило
двосторонні  рекламні  буклети  з  логотипом  торговельної   марки
відповідача  та  картою певного міста України із зазначенням місць
розташування магазинів мобільного зв'язку СПД Г.;
     - у рекламних буклетах також використано тексти автора К., що
позивач  вважає  порушенням  його  майнових авторських (виключних)
прав на ці твори;
     - згадані   тексти   на   буклетах,   замовлених  СПД  Г.,  є
ідентичними з текстами на художніх картах  "Ф...",  права  на  які
належать позивачеві;
     - автором спірних текстів є фізична особа - гр. К.;
     - гр.  К.  та  позивач є співавторами художньої карти певного
міста України,  яка  складається  з  незалежних  частин  (зокрема,
тексти  гр.  К.  можуть  використовуватися незалежно від художньої
карти, створеної позивачем);
     - договір СПД Д. і гр. К. про передачу авторських та суміжних
прав не містить посилання  на  передачу  автором  позивачеві  саме
виключних  прав  на  використання твору,  а отже,  є договором про
передачу невиключних авторських прав;
     - спірні тексти розміщено в рекламних буклетах Товариства  на
підставі  укладеного  ним  з  гр.  К.  договору  про  використання
авторських  прав,  згідно  з  умовами   якого   автором   передано
Товариству невиключне право на використання зазначених творів;
     - позивачем не подано доказів заподіяння йому шкоди внаслідок
використання відповідачем спірних текстів.

     Причиною даного спору є питання про наявність  у  відповідача
виключного права на використання спірних текстів автора К.

     Відповідно до   статті   4   Закону   України  "Про  рекламу"
( 270/96-ВР ) використання у рекламі  об'єктів  авторського  права
і/або суміжних прав здійснюється відповідно до вимог законодавства
України про авторське право і суміжні права.

     Статтею 15 Закону України  "Про  авторське  право  і  суміжні
права" ( 3792-12 ) (далі -Закон) встановлено,  що до майнових прав
автора  (чи  іншої  особи,  яка  має  авторське  право)  належать:
виключне право на використання твору; виключне право на дозвіл або
заборону використання твору іншими особами.

     Згідно з  частиною  другою  статті  436  Цивільного   кодексу
України  (  435-15  ) кожен із співавторів зберігає своє авторське
право на створену ним частину твору, яка має самостійне значення.

     Частиною другою статті 13 Закону ( 3792-12 ) встановлено,  що
якщо твір,  створений у співавторстві, складається з частин, кожна
з яких має самостійне значення,  то кожен із співавторів має право
використовувати створену ним частину твору на власний розсуд, якщо
інше не передбачено угодою між співавторами.

     Відповідно до частини першої статті 31 Закону  (  3792-12  ):
автор (чи інша особа,  яка має авторське право) може передати свої
майнові права, зазначені у статті 15 цього Закону, будь-якій іншій
особі  повністю  чи  частково;  передача  майнових прав автора (чи
іншої особи,  яка має  авторське  право)  оформляється  авторським
договором;  майнові права, що передаються за авторським договором,
мають бути у  ньому  визначені;  майнові  права,  не  зазначені  в
авторському  договорі  як  відчужувані,  вважаються такими,  що не
передані.

     Згідно з статтею 32 Закону ( 3792-12 ):
     - автору  та іншій особі,  яка має авторське право,  належить
виключне право надавати іншим особам дозвіл на використання  твору
будь-яким   одним   або   всіма  відомими  способами  на  підставі
авторського договору;
     - передача  права  на  використання  твору  іншим особам може
здійснюватися  на  основі  авторського   договору   про   передачу
виключного  права  на використання твору або на основі авторського
договору про передачу невиключного права на використання твору;
     - за  авторським  договором  про передачу виключного права на
використання  твору  автор  (чи  інша  особа,  яка  має   виключне
авторське   право)   передає  право  використовувати  твір  певним
способом і у встановлених межах тільки одній особі,  якій ці права
передаються,  і  надає  цій  особі  право дозволяти або забороняти
подібне використання твору іншим особам;
     - за  авторським договором про передачу невиключного права на
використання твору автор (чи інша особа,  яка має авторське право)
передає іншій особі право використовувати твір певним способом і у
встановлених межах;  при цьому за особою,  яка передає  невиключне
право,  зберігається  право  на  використання  твору і на передачу
невиключного права на використання твору іншим особам;
     - права  на використання твору,  що передаються за авторським
договором, вважаються невиключними, якщо у договорі не передбачено
передачі саме виключних прав на використання твору.

     З огляду на наведене попередні судові інстанції,  встановивши
відсутність у позивача виключного права  на  використання  спірних
творів,  дійшли  обґрунтованого  висновку щодо відсутності у нього
права дозволяти  або  забороняти  використання  цих  творів  іншим
особам.

     Водночас посилання СПД Д. на проведені ним добір, координацію
і упорядкування творів під час  підготовки  твору,  не  може  бути
підставою  для  задоволення  його вимог,  оскільки такий результат
творчої праці відповідно до пункту  15  частини  першої  статті  8
Закону ( 3792-12 ) може бути лише самостійним об'єктом авторського
права і не може порушувати авторські права на твори, що входять до
нього як складові частини.

     Доводи скаржника  щодо неналежної оцінки наявних у матеріалах
справи  договорів  про  передачу  автором   К.   авторських   прав
позивачеві  та  третій  особі  не  лише не відповідають фактичному
змістові цих  договорів,  але  й  не  можуть  бути  підставою  для
задоволення вимог позивача з огляду на те,  що касаційна інстанція
відповідно  до  частини   другої   статті   111-7   Господарського
процесуального   кодексу   України   (  1798-12  )  не  має  права
встановлювати  або  вважати  доведеними  обставини,  що  не   були
встановлені   у  рішенні  або  постанові  господарського  суду  чи
відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

     Отже, рішення  попередніх   судових   інстанцій   зі   справи
відповідають  встановленим  ними фактичним обставинам,  прийняті з
дотриманням норм матеріального та процесуального права,  у зв'язку
з чим їх залишено без змін.

 Заступник Голови Вищого
 господарського суду України                          В.Москаленко